” Доле, де ти?..”
Однаково щось у цьому словi вiдштовхує й змушує насторожитися. Однаково Ї звучить меланхолiйно i виснажено. Однаково Ї вiдчай, бiль. Крик душi, що вирвався назовнi i важким каменем зiрвався в безодню, ледь подолавши межу Мiж думкою та сказаним, самотнiй i непочутий. Крик, що зовсiм i не крик, а скорiше приречений стогiн помираючого. Приреченiсть, байдужiсть, безпораднiсть, навiть зрада, та все одно, потаємна надiя та непримиреннiсть, прагнення кожноi клiтини тiла… Такi асоцiацii викликає в мене мiнорне “однаково”. З усiх грiхiв байдужiсть є найтяжчим, бо
Ї просто iснує, як бур’ян. Байдужiсть теж, здавалося б, можна вирвати з коренем, але вона виросте знов. Краiна з населенням, якому байдуже до своєi долi, до майбутнього iх краiни, приречена стати поневоленою. Мiста потонуть у кровi i сльозах, а iх мешканцi навiть не поворухнуть пальцем, iм усе одно. Адже байдужiсть передбачає суцiльне зречення. У лексиконi таких людей не iснують повнозначнi слова “Батькiвщина”, “сiм’я”,
Ї дещо нещира. Звiсно, йому не все одно. Для Шевченка це як шлюб, клятва дiлити радiсть та горе, бути вiдданим, доки смерть не розлучить, лише з тою рiзницею, що зв’язок сильнiший, клятва Ї непорушна, а розлучення (зречення, дезертирство, або м’якiше слово “емiграцiя”, зрада) не є вирiшенням проблеми. А негiдне iснування на Батькiвщинi так само, як i нероздiлене кохання, заохочує вести боротьбу до кiнця… Ще ранiше поет пише:
Чи я живу, чи доживаю, Чи так по свiту волочусь, Бо вже не плачу й не смiюсь… Але Шевченко не може, просто не вмiє бути безпорадним стороннiм спостерiгачем життя; звертаючись до Долi, на повний голос, вiн вимагає: …дай жити, серцем жити I людей любити, А коли нi… то проклинать I свiт запалити! Поезii Ї не результат тривалоi та кропiткоi працi й не показник вмiння говорити так, щоб слова злiтали з вуст у вiршованi рядки. Це стан душi поета, i його голос вiдлунювався у кожному серцi у такiй далекiй Батькiвщинi. Той, хто кожен день працює до нестерпного болю в кiстках, хто, повертаючись додому, вже не в змозi пiдняти руку, але мусить, щоб нагодувати голодну сiм’ю,
Ї i пара дитячих очей бачить сльози на батькiвських щоках, Ї той теж має право на щастя. Саме такi думки вiдбиваються у вiршових рядках… Власнi проблеми та переживання вiдходять на заднiй план. Головне бажання
Ї сказати нарештi “наша земля”, не додаючи гiркого “не своя”, нiколи бiльше не бачити того сумного, сповненого болем i жалем, погляду, що колись бачив Тарас в очах своєi матерi. Прикро… Прикро, що нiчого не змiнити, що в рiднiй краiнi не маєш жодних прав, а на твоiй землi володарюють чудовиська, якi не уявляють, що таке людянiсть i спiвчуття. Та не однаково менi, Як Украiну злii люде Присплять, лукавi, i в огнi Їi окраденую збудять… Ох, не однаково менi. Попереднi рядки лише наголошують i поглиблюють головну думку твору, глибоку i не для кожного очевидну. Це нiби довгий, iнтригуючий барабаннiй дрiб перед важливим моментом, довгоочiкуваним висновком, ясним i коротким, визначеним. У цих словах Шевченко нiби передбачає важке майбутнє Украiни та пiдкреслює, що з цим не можна миритися. Вiн каже про приспану людську свiдомiсть, про проблему, котра всю украiнську iсторiю супроводжує наш народ, яка заважає створити повноцiнну Украiну сьогоднi i, можливо, матиме мiсце в майбутньому, ледь придушена. Iнодi здається, комплекс невiльника, що вiдбився в нашiй пiдсвiдомостi, на жаль, є плямою, яку не вивести. Письменник не має дивитися на свiт крiзь грати. На жаль, це реальнiсть. Шевченко, вiдзначений талантом, мiг стати вiдомим художником, мати безтурботне життя, проте свiдомо обирає iншу долю: вiдображати людське життя у словi
Ї стає Кобзарем, речником цiлого народу… I нехай пiдчас вiн скаржиться, шо думки, якi не дають спокою нi вдень нi вночi, приносять iз собою лихо, вони все ж таки Ї для автора Ї “квiти” i найдорожче у життi Ї “дiти”. У своiх творах вiн майстерно поєднує особисте й громадянське, власну сповiдь i думку народу. I нас заохочує жити i виконувати мiсiю людини, покращити може й не весь свiт, а хоча б маленьку його частину: свiй дiм, вулицю i себе…
![1 Star 1 Star](https://fable.in.ua/wp-content/plugins/wp-postratings/images/stars_crystal/rating_on.gif)
![2 Stars 2 Stars](https://fable.in.ua/wp-content/plugins/wp-postratings/images/stars_crystal/rating_on.gif)
![3 Stars 3 Stars](https://fable.in.ua/wp-content/plugins/wp-postratings/images/stars_crystal/rating_on.gif)
![4 Stars 4 Stars](https://fable.in.ua/wp-content/plugins/wp-postratings/images/stars_crystal/rating_on.gif)
![5 Stars 5 Stars](https://fable.in.ua/wp-content/plugins/wp-postratings/images/stars_crystal/rating_on.gif)
Схожі твори:
- “Доле, де ти?..” (Т. Шевченко “Мені однаково…”, “Минають дні, минають ночі”, “Думи мої, думи мої”) Однаково – щось у цьому слові відштовхує й змушує насторожитися. Однаково – звучить меланхолійно і виснажено. Однаково – відчай, біль. Крик душі, що вирвався назовні і важким каменем зірвався в безодню, ледь подолавши межу Між думкою та сказаним, самотній і непочутий. Крик, що зовсім і не крик, а скоріше приречений...
- Твiр-лист. Навiки залишився у Тобольську Люба Галино! Я часто згадую тi днi, коли була у твоєму мiстi. Тобольськ знаходиться так далеко вiд Харкова: мiж нами зараз тисячi кiлометрiв. Чотири доби на поїздi – це й цiкаво, бо навiть у вiкно потяга побачила пiвсвiту. Але по-своєму й важко: чотири доби на колесах… Коли я повернулась до...
- Моi роздуми над долею дитини-сироти пiсля прочитання вiрша Т. Шевченка “Менi тринадцятий минало” Коли живеш у сiм’i, коли у тебе є i матуся i тато, коли з першого дня життя тебе огортають щоденно любов i турбота рiдних людей, то цей родинний затишок, це щастя стає звичним i навiть непомiтним-Але ось я прочитав вiрш Т. Г. Шевченка “Менi тринадцятий минало” Ї i моя душа...
- “Страждаючи, залишається красивим” (Iван Франко “Зiв’яле листя”) Важко знайти у свiтовiй лiтературi бiльш хвилюючу поетичну розповiдь про страждання людської душi, зраненої нещасливим коханням, як збiрка Iвана Франка “Зiв’яле листя”. Кожен її рядок – це частка душi поета, це iскра великого, найчистiшого почуття, що схвилює будь-яке людське серце. Лiричний герой драми – це людина з нiжною, вразливою i,...
- Твiр-вiдгук на прочитану книгу. Дивосвiт Василя Скуратiвського Не можу не написати про чарiвну книжку “Святвечiр”, якою користуюсь досить часто. Це моя помiчниця. Автор двотомника – вiдомий український письменник, етнограф Василь Скуратiвський. До книжки увiйшло понад сто грунтовних описiв свят та обрядiв. Вiд хати до хати його зошит повнився записами пiсень, прислiв’їв, приказок, притч, звичаїв. Оповiдi автора написанi...
- Лист до Машi, героїнi повiстi Олександра Пушкiна “Капiтанська дочка” Доброго дня, Машо! Пишу тобi цього листа, бо, прочитавши повiсть О. С. Пушкiна “Капi-танська дочка”, менi захотiлось поспiлкуватися з тобою. У повiстi багато цiкавих героїв. Але ти така добра, проста i водночас рiшуча, мужня, що не звернути на тебе уваги не можна. До того ж ти багато страждала, i я,...
- Твiр-розповiдь. Мої друзi Кажуть, що справжнiх друзiв не може бути багато. Я вважаю, що це правильно. У мене є безлiч знайомих, проте справжнiх друзiв – лише двоє. Це мої однокласники – Iгор i Андрiй. Чому саме їх я вважаю моїми друзями? Вiдповiдь проста: менi з ними цiкаво, приємно. I, головне, вони завжди допоможуть...
- Україна й українці у творчості Тараса Шевченка У мальовничому куточку нашої України, на Чернечій горі, спить вічним сном наш незабутній Тарас Шевченко. Унизу несе свої води могутній Дніпро, а з гори видно і “лани широкополі”, і милу його серцю Україну. Як мріяв, як заповідав… Майже все своє життя він прожив за межами Батьківщини, але ніколи її не...
- Україна і українці в творчості Тараса Шевченка У мальовничому куточку нашої України, на Чернечій горі, спить вічним сном наш незабутній Тарас Шевченко. Внизу несе свої води могутній Дніпро, а з гори видно і “лани широкополі”, і милу його серцю Україну. Як мріяв, як заповідав… Майже все своє життя він прожив за межами Батьківщини, але ніколи її не...
- Спадщина Шевченка-художника Талант Т. Шевченка, його незвичайна любов до всього рідного, до свого пригнобленого народу, до своєї культури, що перебувала тоді в московському ярмі, а також освіта, начитаність, праця над собою – все це ставить Т. Шевченка в перші лави освічених людей XIX століття. Поет і художник жили в душі Шевченка-митця завжди,...
- Твiр-роздум. Перший подих осенi Ось i пройшло лiто – прекрасна пора, коли можна купатися, ганяти на велосипедi, ходити з батьками на прогулянки в парк i ласувати морозивом. Настає iнша пора року – золота осiнь. Але я зовсiм через це не сумую. Щоправда, разом з лiтом минули i канiкули, тепер треба щоденно вчитися у школi,...
- “Свiт завжди благословляє i сонце, що встає, i серце, що кохає” (тема кохання в українськiй лiтературi) Кохання… Воно сильнiше за смерть, вiчне й завжди молоде. Воно в пiснях i в душах. Йому акомпанують солов’ї, а часом i гармати. Та повсякчас – це одне з найсильнiших i найкращих почуттiв, на яке здатна людина. Вся свiтова лiтература – свiдчення того, яке мiсце посiдає це почуття в життi людей....
- Моi роздуми пiд час читання поеми “Наймичка” Т. Шевченка У творчостi Т. Г. Шевченка багато уваги придiлялось i долi жiнки: iх безправнiсть, беззахиснiсть, трагiзм долi Ї завжди хвилював поета. Можливо, тому, що рано пiшла з життя його матiр, можливо, тому, що доля коханоi Оксани тяжко зранила душу поета, можливо, тому, що була тяжкою доля його сестер. У поемi “Наймичка”,...
- Життя Шевченка – це подвиг, перед яким я схиляюсь Твори геніальних поетів ніколи не бувають прочитані до кінця. Що більше пізнаєш справжнього Шевченка, то більше в його творах знаходиш незвіданого. Його феномен залишається до кінця непізнаним. А чари його слова, мені здається, не будуть розгадані ніколи. Такою самою мірою, як і загадка його генія, хвилює нас його життєвий шлях....
- Прочитайте і проаналізуйте поезію Т. Шевченка “Мені однаково, чи буду…” У квітні 1846 року Т. Шевченко зближується з діячами Кирило-Мефодіївського товариства, а через рік, у зв’язку з розгромом цієї таємної політичної організації, потрапляє під арешт. Під час обшуку конфісковано шевченківські Твори з рукописного поетичного альбому “Три літа”. Слідство у справі кирило-мефодіївців, яких ув’язнили в казематі Петропавловської фортеці Петербурга, завершилось ЗО...
- “Рiдна мати моя” (за поезiєю Андрiя Малишка) Я довго добирав слова, якими б можна було розпочати цей твiр. Слова, якi б вiдбивали те почуття, що сповнює моє серце, що є джерелом моїх кращих вчинкiв i що часто примушує вимогливiше ставитися до себе. Це почуття – безмiрна, трепетна, свята любов до матерi. I як же я захотiв, щоб...
- Коли слово стає зброєю… (за творчістю Т. Шевченко) Про Шевченко писати важко. З багатьох причин…Тарас Шевченко це більше, ніж письменник. Це людина давно стала символом, знаком, легендою. Його творчість – не просто поетичні вірші, а філософія, мудрість, заклик. Мені приємно усвідомлювати, що в мене є власний Шевченко, такий, якої я його бачу. Тарас Григорович – для мене не...
- Минають дні, минають ночі Минають дні, минають ночі… Минають дні, минають ночі, Минає літо. Шелестить Пожовкле листя, гаснуть очі, Заснули думи, серце спить, І все заснуло, і не знаю, Чи я живу, чи доживаю, Чи так по світу велочуеь, Бо вже не плачу й не сміюсь… Доле, де ти? Доле, де ти? Нема ніякої!...
- Іван Франко – ОСЕЛ I ЛЕВ Був собi раз Осел. Забагато йому стало працi i батогiв у господаря. “Давай,- думає,- втечу в лiс i буду жити на волi! Буду собi пастися по лiсi, i хто менi що зробить?” I, не думавши довго, втiк вiд господаря, та й у лiс. Добре йому там. Пасеться, де хоче, не...
- “Колись почнеться доба волі” (за поетичною спадщиною Шевченка) Ім’я Тараса Григоровича Шевченка невіддільно пов’язано з Україною. Україна – це Шевченко. Шевченко – це Україна. У ньому наша історія, наші мрії, наша надія. Шевченко був справжнім народним співцем, бо з дитинства знав і любив простий український народ, знав його страждання, бо сам їх пережив. Через усе життя проніс великий...