Довженко Олександр Петрович Ніч перед боєм
– Товаришу командир! Завтра ви поведете нас у бій. Ми всі ось тут – і старі, що вже по півроку на війні, і молоді, ось вроді Овчаренка, що йтимуть до бою вперше, – усі ми знаємо, що завтра бій буде великий і дехто з нас, звичайно, загине. Чи правду я кажу?
Іван Дробот, молодий танкіст з надзвичайно приємним і скромним лицем, хвилювався.
– Правду,- одповів просто і спокійно Герой Радянського Союзу знаменитий їхній командир Петро Колодуб. – Продовжуйте, Дробот, що ви хотіли сказати перед боєм.
– Я хотів спитать вас, хоча про вас
Дробот почервонів од свого довгого запитання. Йому здалося, що він неясно висловився, і від цього він зовсім розгубився.
– Ні, дякую, Іване, ви прекрасно і тонко
Всі бійці і командири, – а їх було в землянці чоловік тридцять, – раптом заворушились і, розташувавшись для довгого приємного слухання, притихли. Командир умів оповідати. Вони були добрі бійці, і Петро Колодуб любив їх. Поклавши на похідний столик люльку, він трохи почекав, поки стало зовсім тихо.
– Це було на Десні, – почав знаменитий капітан, усміхнувшись.- Да. одним словом, звичайний наш український дід-рибалка перевернув мені тоді всю душу. Хто з бійців, що пізнали увесь тягар торішнього німецького вторгнення, не пам’ятає цього діда? Пригадуєте осінь? Що не ріка, то й драма, то й діди, мов добрі річні духи. Вони були сміливі, діди оті, сердиті і не боялися смерті. Дехто сказав би, що вони не любили нас. Часом їхня нелюбов і навіть презирство до нас не мали впливу. Було таке?
– Було, – зітхнули в кутку землянки.
– Ну, так от слухайте.
Капітан Колодуб підібгав під себе ноги – це була його улюблена поза з пастушого дитинства – і, спершись руками на коліна, подивився на присутніх. У землянці було накурено. Бійці сиділи у присмерку в найрізноманітніших позах, притулившись один до одного чи обнявши один одного. Всі вони були різні і всі рідні. Усіх їх об’єднувало одне почуття єдиної сім’ї, те незабутнє і неповторне, що перед лицем щоденних небезпек гуртує на війні чисті серця юнаків, що лишається потім людині найдорожчим спогадом на все її життя.
Пройдуть літа, загояться рани, приорються ворожі кладовища, забудуться пожарища і многі події поплутаються в сивих головах од частих спогадів і перетворяться уже в оповідання, але одне зостанеться незмінно вірним і незабутнім – високе і благородне почуття товариства і братства всіх юнаків, що розбили і стерли з лиця землі фашистське божевілля.
– Ми відходили без зв’язку, без артилерії, ми одступали на схід день і ніч. Ворожі кліщі мали от-от замкнутися перед нами. Ми несли на плечах своїх поранених товаришів, падали з ними, проклинали все на світі і йшли далі. Ніде правди діти, були такі, що й стрілялися од розпачу, і гордості, й жалю. Були й такі, що кидали зброю і з гіркою лайкою повзли до рідних хат, не мавши сили духу пройти мимо.
Колодуб примовк замислившись.
– Нас було небагато, чоловік п’ятнадцять. Було кілька танкістів з розбитих танків, були кулеметники, політпрацівники, два бортмеханіки, навіть один полковник без полку. Я був тоді ще командиром танка, що залишивсь у німців з пробитим мотором. А до війни я був садівником. Сади колгоспам садив, співав пісень, дівчаточок любив та, мабуть, що й усе.
Капітан Колодуб так тепло і разом з тим з такою тонкою, знайомою всім іронією усміхнувся, що за ним тихо усміхнулася вся землянка.
– Ми вибилися з сил. Ноги вже не несли, наступала ніч. Перед нами за селом велика ріка. А німці були недалеко. Чимало з нас не вміло плавать. Нам показали хату перевізника.
– Тікаєте, бісові сини? – спитав нас дід Платон Півторак, що виходив уже з сіней з веслом, сіткою й дерев’яним ковшем для виливання води з човна. – Багато я вже вас перевіз. Ой багато, та здорові все, та молоді, та все – перевези та перевези. Савко! – крикнув Платон до сусідньої хати. – Ходім, Савко. Треба перевезти, нехай вже тікають. Га?. Ходім, ходім! Це вже, мабуть, останні.
Савка вийшов із своєї хатки і дивився на нас, як намальований. Було йому літ сімдесят чи, може, й більше. Він був маленький, з підстриженою борідкою. Був би він сильно схожий на святого Миколу-угодника, коли б величезна, мов коров’ячий кізяк, стара кепка не лежала у нього на ушах та землистого, так би мовити, кольору светр не висів на ньому, як на хлопчику батьків піджак. За дідом Савкою виходив чималий хлопець з двома опачинами.
– Еге-ге! Щось ви, хлопці, не той, не як його, не туди неначе йдете, – сказав дід Савка і хитро подивився на нас. – Одежа ось нова, і торбочки, і ремні, еге, і самі ось молоді, а звертаєте неначе не туди, га?!
– Ходім уже, годі! – сказав Платон.
Пішли.
– Заспокойтеся, човен є, і чималий, – сказав я тихо нашому супутнику Борису Троянді, що хвилювався увесь час більш за всіх. Він не вмів плавати.
– Ви думаєте, вони нас перевезуть? По-моєму, треба бути дуже обережними, – стримуючи хвилювання, сказав Троянда.
– Не знаю, чого вони оце так тікають, – сказав дід Платон, ідучи за Савкою до річки, так ніби нас тут зовсім не було. – Чого вони так тієї смерті бояться? Раз уже війна, так її нічого боятися. Уже якщо судилася вона кому, то не втечеш од неї нікуди.
– Еге! – погодився Савка. – Уже, казав той, ні в танку не сховаєшся, ні в печі не замажешся.
– Душа несерйозна, розбалувана, – сердився Платон.- Візьми мого Левка. Як він на Кохин-Голі тих, як їх, бачив? Всіх до одного вичистив. Читав листа? Полковник Левко Півторак – я понімаю! А це – казна-що, не люди.
Ми йшли стежкою мовчки у густих лозах. Діди йшли попереду з сітками і хропачами дуже повільно, ніби на звичайну нічну рибну ловлю, і, здавалося, не звертали жодної уваги ні на гарматну стрілянину, ні на рев німецьких нахабних літаків, – одним словом, увесь німецький фейєрверк, що так замучив нас за останні дні важкого відступу, для них ніби не існував зовсім.
– Слухай, батьку! Ти не можеш іти трохи швидше? – звернувся до Платона Троянда.
Платон не одповів.
– Слухайте, діду, ви не можете іти трохи швидше? – стримуючи дрижаки, спитав Троянда ще раз.
– Ні, не можу, – одповів Платон. – Чого пак ви отакий швидкий стали, хто вас знає? Старий я вже швидко ходить. Одходив уже своє.
– Скажіть, а де ж річка? Далеко річка?
– А ось і річка.
Дійсно, лоза зразу кінчалась, і ми вийшли на чистий піщаний висип. Перед нами була тиха широка Десна. За річкою крутий берег, а далі, праворуч, другий висип і лози. За лозами темні ліси, а над річкою і над лісами вечірнє небо, якого я ніколи таким ще не бачив.
Сонце давно вже зайшло. Але його проміння освітлювало ще з-за горизонту верхи велетенського нагромадження хмар, що насувалися з заходу на все небо. Хмара була важка, темно-темно-синя, внизу зовсім чорна, а самий верх її, самий вінець майже над нашими головами, було написано шаленими крученими криваво-червоними і жовтими мазками. Величні німі зловісні блискавиці горобиної ночі палахкотіли, не вгасаючи, між шарами хмар. І все це одбивалося в воді, і здавалося, що ми стояли не на землі, що ріки немає, а є міжхмарний темний простір, і ми, розгублені в ньому, малесенькі, як річні піщинки. Небо було надзвичайне. Природа була ніби в змові з подіями і попереджала нас своїми грізними знаками.
Риба боялася такої ночі і шугала по висипах на мілині. Десь за нами і ліворуч попід хмарою носилися ракети, мов змії. Було видно. Світило жовтуватим відблиском жовтої корони хмар. Гриміли гармати. Ми стояли нерухомі. Було щось надзвичайне, урочисте і грізне. Всі примовкли і розгубилися, немов перед якоюсь виключною подією.
– Ну, сідайте, повезем. Чого стали? – сказав дід Платон, Він стояв уже біля човна з веслом. – Повезем уже, а там, що бог дасть. Не вміли шануватися, так уж повезем, тікайте, чорт вашу душу бери. Куди ти хитаєш? Човна не бачив, воїн! – загримав дід на когось із нас.
Ми розсілися у човні мовчки, і кожний думав свою невеселу думку.
– У тебе готово, Савко?
– Можна.
– А хмар наперло. Ач, що робиться! Страшний суд, чи що, починається? – Дід Платон подивився на небо і плюнув у долоню. Потім він узяв весло і сильним рухом одштовхнувся од берега.
Савка з онуком гребонули опачинами.
Човен був великий і старий-престарий. Він увесь був просмолений смолою і покарбований часом.
Я сидів у човні близько коло діда Платона. Я дивився на тиху чарівну річку, і на берег, і на суворого кормчого діда, що піднімався наді мною на фоні урочистого неба. Мені здалося, що мене перевозять на той світ.
![1 Star 1 Star](https://fable.in.ua/wp-content/plugins/wp-postratings/images/stars_crystal/rating_on.gif)
![2 Stars 2 Stars](https://fable.in.ua/wp-content/plugins/wp-postratings/images/stars_crystal/rating_on.gif)
![3 Stars 3 Stars](https://fable.in.ua/wp-content/plugins/wp-postratings/images/stars_crystal/rating_on.gif)
![4 Stars 4 Stars](https://fable.in.ua/wp-content/plugins/wp-postratings/images/stars_crystal/rating_on.gif)
![5 Stars 5 Stars](https://fable.in.ua/wp-content/plugins/wp-postratings/images/stars_crystal/rating_on.gif)
Схожі твори:
- Скорочено “Ніч перед боєм” Довженка У землянці, де зібралось приблизно 30 чоловік Іван Добробут питає капітіна Петра Колодуба про його “внутрішній секрет”. Петро відповідає, що його змінив відступ через Десну, коли він познайомився зі старими дідами – рибаками. Вони відступали вже декілька днів і були останніми хто мав перейти через Десну. Переправити їх мали два...
- Довженко Олександр Петрович Земля Сценарію “Земля” фактично вже нема. Він зник у полум’ї Великої Вітчизняної війни разом з усім архівом автора. Те, що тут написане, є лише авторський спогад про сценарій і фільм, що ним був створений давно колись, в тридцятім ще році, напередодні становлення колгоспного ладу в нашій соціалістичній Вітчизні. Автор I Не...
- Довженко Олександр Петрович ЛІТЕРАТУРА XX СТОЛІТТЯ Довженко Олександр Петрович (1894-1956) Народився Олександр Довженко 10 вересня 1894 р. у селянській родині на Чернігівщині, у мальовничому містечку Сосниця. З сімнадцяти років він – студент Глухівського учительського інституту, закінчивши який у 1914 p., отримує направлення до Житомира. Вчителювання його тривало до літа 1917 р. і включало...
- Довженко Олександр Петрович Україна в огні Тут всі сліди битви сценариста з письменником. Один закликав до строгого професійного рисунка сценарію, другий, вражений стражданнями народу, весь час поривався до розширення теми, розмірковувань, ліричних відступів, – до авторської участі в громадді великих подій. Нехай вибачливий читач, мій сучасник і друг, не нарікає, коли вирощене мною невелике дерево не...
- Олександр Петрович Довженко Олександр Петрович Довженко народився 10 вересня (29 серпня) 1894 в селі Вьюніщи, передмістя містечка повіту Сосниці, Чернігівської губернії. У 1914 закінчив Глухівський вчительський інститут. У кіно працював з 1925 року. У той час зближувався з українською кіноорганізацією ВУФКУ (Всеукраїнське Фото Кіно Управління) і почав з ним співробітничати. В той же...
- Довженко Олександр Петрович Зачарована Десна В сьому короткому нарисі автобіографічного кінооповідання автор поспішає зробити відразу деякі визнання: в його реальний повсякденний світ що не день, то частіше починають вторгатися спогади. Що викликає їх? Довгі роки розлуки з землею батьків, чи то вже так положено людині, що приходить час, коли вивчені в давно минулому дитинстві байки...
- Щоденник – Олександр Петрович Довженко Олександр Петрович Довженко (1894-1956 pp.) “Щоденник” “Щоденник” О. П. Довженка – важливий документ доби. Він являє собою окремі записи, розташовані в хронологічному порядку. їх поєднання становлять один із різновидів мемуарної літератури, тобто теж є літературним твором. Ознаками цього різновиду мемуарної літератури є фрагментарність, повтори, звернення, емоційно-оцінювальні вислови. Стиль мемуарної літератури...
- Значення творчості – Олександр Петрович Довженко Олександр Петрович Довженко (1894-1956 pp.) Значення творчості За своє творче життя О. Довженко поставив 14 ігрових і документальних фільмів, написав 15 літературних сценаріїв і кіноповістей, дві п’єси, автобіографічну повість, понад 20 оповідань і новел, ряд публіцистичних статей і теоретичних праць, присвячених питанням кіномистецтва. На всесвітній виставці в Брюсселі в 1958...
- Україна в огні – Олександр Петрович Довженко Олександр Петрович Довженко (1894-1956 pp.) “Україна в огні” Кіноповість Олександра Довженка “Україна в огні” – один із найбільш вражаючих творів української літератури про трагедію народу в роки Другої світової війни. Автор правдиво і сильно розповідає про долю України, яка однією з перших зазнала загарбницьких ударів, на полях якої відбулися найстрашніші...
- Зачарована Десна – Олександр Петрович Довженко Олександр Петрович Довженко (1894-1956 pp.) “Зачарована Десна” Проблематика, автобіографічність твору У 1957 р. з’явилася друком збірка повістей Олександра Довженка “Зачарована Десна”, від якої фактично почався “відлік” письменницької слави. Вражаючим документом доби є “Щоденник” О. Довженка, а шедевром його творчості – “Зачарована Десна”. У преамбулі до кіноповісті письменник пояснив причину її...
- Великі українці. Олександр Петрович Довженко Твір-біографічний опис з елементами цитування. Олександр Петрович Довженко народився 10 вересня (29 серпня) 1894 в селі Вьюніщи, передмістя містечка повіту Сосниці, Чернігівської губернії. У 1914 закінчив Глухівський вчительський інститут. У кіно працював з 1925 року. У той час зближувався з українською кіноорганізацією ВУФКУ (Всеукраїнське Фото Кіно Управління) і почав з...
- Життєвий і творчий шлях – Олександр Петрович Довженко Олександр Петрович Довженко (1894-1956 pp.) Життєвий і творчий шлях “Я син свого часу і весь належу сучасникам своїм”, – так говорив про себе Олександр Петрович Довженко, помиляючись по суті, можливо, вперше в житті. Історія розсудила по-своєму: він належить вічності, а його надбання – світовій культурі. А він – невід’ємна частка...
- Великі українці. Олександр Петрович Довженко – Твір-біографічний опис з елементами цитування . Олександр Петрович Довженко народився 10 вересня (29 серпня) 1894 в селі Вьюніщи, передмістя містечка повіту Сосниці, Чернігівської губернії. У 1914 закінчив Глухівський вчительський інститут. У кіно працював з 1925 року. У той час зближувався з українською кіноорганізацією ВУФКУ (Всеукраїнське Фото Кіно Управління) і почав з ним співробітничати. В той...
- Максим Рильський – Олександр Довженко (Скорочено) Олександр Довженко був напрочуд широко обдарованою людиною, він нагадував цим художників доби Ренесансу. Сам він гадав, що коли б йому пощастило замолоду як слід учитись, то з нього вийшов би сильніший художник-маляр, ніж кіномитець. Хто знає, чи воно так, але в образотворчому мистецтві він виявив себе, як і в роботі...
- ЗНО – Олександр Довженко – Література XX ст Література XX ст. Тема 31. Олександр Довженко (1894 – 1956) Олександр Петрович Довженко – відомий український письменник, кіносценарист і режисер Світового масштабу, державний і громадський діяч. Відомий як автор творів “Зачарована Десна”, “Україна в огні”, “Щоденник”, “Воля до життя”, “Мати”, “Повість полум’яних літ” тощо. Фільм “Земля” (1930) визнано кращим на...
- Тема 31. Олександр Довженко – Література XX ст IV. Література XX ст. Тема 31. Олександр Довженко (1894 – 1956) Олександр Петрович Довженко – відомий український письменник, кіносценарист і режисер світового масштабу, державний і громадський діяч. Відомий як автор творів “Зачарована Десна”, “Україна в огні”, “Щоденник”, “Воля до життя”, “Мати”, “Повість полум’яних літ” тощо. Фільм “Земля” (1930) визнано кращим...
- Мій улюблений поет сучасності (Олександр Петрович Межиров) У поетів, наскільки мені відомо, дуже драматичні долі. З ними увесь час що-небудь трапляється. Не можуть вони жити розмірено й расчетливо. Напевно, вони не можуть писати гарні вірші, перебуваючи в ідеальних, спокійних життєвих умовах. Один з моїх улюблених сучасних поетів, по-моєму, іде по життю нормальним із цього погляду шляхом. Колотнечі...
- Скорочено ЗАЧАРОВАНА ДЕСНА – ОЛЕКСАНДР ДОВЖЕНКО Кіноповість “Зачарована Десна” не має чіткого сюжету. Вона складається з окремих спогадів, що нагадують новели, які розповідають про буденне життя людей-хліборобів, про їхню важку і важливу працю. На початку твору автор зазначає, що до роботи над “Зачарованою Десною” його змусила взятися туга за рідною землею (про яку він не раз...
- Олександр Довженко – кінорежисер Олександр Довженко – самобутній новатор у кіномистецтві і в літературі – є визначним явищем в історії української літератури. Будучи водночас і режисером, і письменником, він мав серце полум’яного патріота своєї землі. Олександр Довженко робив для газети шаржі, карикатури, малював, але це вже його не задовольняло. Почав думати про “молоде мистецтво”...
- ОЛЕКСАНДР ДОВЖЕНКО. ПУСТІТЬ КОЛЯДУВАТЬ Мета: продовжити ознайомлення учнів із життєвим і творчим шляхом Олександра Довженка; вдосконалювати навички свідомого виразного читання; формувати уявлення про характерні ознаки зимових свят; збагачувати словниковий запас школярів; вчити відчувати образність художнього слова; розвивати зв’язне мовлення учнів, творчу уяву; виховувати любов до художнього слова. Хід уроку I. ОРГАНІЗАЦІЙНИЙ МОМЕНТ II. МОВЛЕННЄВА...